Mi-e dragă casa în care locuim, cu șemineul ei imens și curtea-i generoasă. Mi-a fost dragă din prima clipă în care am vizitat-o, când am știut că în ea vreau să trăiesc. Mi-e foarte drag Amboise, orășelul acesta micuț și cochet, așa cum mi-e drag și Tours, cu veselia și cu terasele lui multe, ce mi-au înveselit primii ani de pribegie. Mi-e dragă Loara, cu apele ei indolente, cărora nu le păsa parcă de nimic. Mie dragă de fapt Touraine, provincia aceasta preponderent rurală, cu oamenii ei liniștiți și câmpurile-i ondulate, dar mai ales cu castelele ei ce răsar de te miri unde. M-am atașat de ea în acești aproape zece ani (zece! vă dați seama?), mă fascinează și mă încântă și știu sigur mi-ar lipsi, dacă viața mă va duce vreodată spre alte meleaguri. Într-un fel, astăzi în Touraine mă simt acasă.
Toamna s-a instalat rapid la noi în Touraine, vrând parcă să gonească vara aceasta atipică, pe care oricum nu o vom uita prea curând. Încă din august am avut parte de dimineți cețoase și de după-amieze noroase, ba chiar reci și ploioase, de nici nu știu când și cum am trecut de la pantalonii scurți la ținutele călduroase. De câteva zile s-a mai încălzit un pic, mai mult în timpul săptămânii și mai puțin în zilele de weekend, parcă să ne facă în ciudă, luați de-aici și vă mai bucurați o țâră dar cu măsură! Soarele a coborât destul de mult, lumina lui este plăcută, dar lipsită de strălucirea de astă vară. Miroase deja a toamnă dimineața. Un miros inconfundabil pentru mine, un amestec de miresme de tot felul, de frig, pământ și frunze. Stau uneori câteva clipe afară, înainte să intru la lucru, să respir acest miros, să îl las să-mi inunde simțurile. Miroase frumos toamna. A ceva straniu. A ceva cunoscut. A copilărie.
Amboise, micuțul meu orășel. Stau adesea și mă gândesc că atunci când am decis să ne mutăm și am început să căutăm casă, nu ne-am orientat din start către Amboise, ci mai degrabă către comunele din jurul orașului Tours. Nu știu dacă coincidența sau destinul ne-a adus într-un final aici, dar astăzi mă bucur că a fost așa, pe zi ce trece îndrăgesc tot mai tare orășelul ăsta al nostru. Îmi place Amboise în primul rând pentru că este mic și liniștit, iar mie mi se potrivește mai degrabă viața în astfel de locuri idilice decât în vreo mare metropolă. Dar îmi place și pentru că nu este nici PREA liniștit, astfel încât să mă simt izolată în el. Îmi place că este turistic și că adesea mă simt și eu în vacanță odată cu vizitatorii care vin. Și tocmai pentru că este turistic, avem parte de o mulțime de manifestații culturale, spectacole, concerte, târguri, chiar destul de multe pentru un orășel atât de mărunt. Îmi place pentru că ne oferă o multitudine de facilități necesare unui trai civilizat, de la școli și grădinițe, spital și farmacii, magazine și piață, gară și autogară, până la activități variate de timp liber și agrement, baruri și restaurante, cinematograf, teatru, ștrand, sau terenuri de sport, astfel că ne putem face viață aici fără a ne găsi obligați să ne îndreptăm toată ziua bună-ziua spre alte orașe mai mari. Îmi place pentru că natura este mereu aproape și că Loara curge prin spatele curții mele, cu toate că în perioadele când se umflă mă bagă puțin în sperieți. Și nu în ultimul rând, îmi place pentru că atunci când mă apucă dorul de ducă, sunt la douăzeci de minute de Tours și o oră jumătate de Paris. Acum nu vă gândiți nici că toate acestea sunt gratis, impozitele la Amboise sunt destul de mari, iar faptul că ne situăm într-o zonă clasată de UNESCO pe lista patrimoniului mondial conduce la o serie de reguli destul de stricte de respectat. Și că veni vorba de asta...
Foarte mulți francezi m-au întrebat de-a lungul timpului cum sărbătorim noi românii Crăciunul. Au fost plăcut impresionați când le-am povestit despre ritualul porcului și pomana sa, despre multitudinea de preparate și mâncăruri tradiționale, despre colinde, despre mesele îmbelșugate și vesele în familie, despre zăpada abundentă, obiceiuri și superstiții. E drept că și în România astăzi multe s-au cam pierdut, mai ales în marile orașe, cât despre tradițiile francezilor, ele sunt ceva mai sărace cu ocazia sărbătorilor, dar asta nu înseamnă că ei nu se bucură sau că nu profită din plin. Si-o să vă povestesc un pic, dacă sunteți curiosi…
Weekendurile încep în Touraine, ca peste tot, sâmbăta dimineață, cu treburi și activități casnice sau administrative. Toate instituțiile care lucrează cu publicul sunt deschise sâmbăta (bănci, saloane de frumusețe, farmacii, cabinete medicale, etc), spre avantajul celor care sunt liberi în acesta zi și inconvenientul celor care trebuie să meargă la serviciu. Dar nu-i bai, fiindcă au lucrat sâmbăta, unii sunt liberi lunea, un exemplu ar fi băncile, care în Franța sunt închise în prima zi din săptămână. Nu este ideal, dar este ceva totuși pentru angajații acestora. O forfotă infinită inundă astfel străzile orașelor sâmbăta dimineață, oamenii aleargă în stânga și în dreapata, majoritatea fac cumpărături, piețele și centrele comerciale fiind foarte aglomerate în acesta zi.
Sâmbăta după-amiaza, în schimb, lucrurile se liniștesc, instituțiile se închid după ora două, rămân deschise doar magazinele până la orele 19-20. Intorși acasă, oamenii fac aranjamente, pregătiri, se lucrează cu drag și spor la activități casnice, fiecare cu ce are de făcut. Străzile orașului se potolesc, zgomotele și forfota încetează, liniștea inundând orașul, ca înainte de furtună.
Tin să vă spun că n-am sărbătorit Halloween-ul niciodată și nici n-am cioplit dovleci... până anul acesta. Nu pentru că nu am vrut, sau pentru că sunt contra sărbătorii, ci mai degrabă pentru că nu mi s-a oferit posibilitatea. Recunosc, mă atrăgea ce vedeam că fac americani prin filme, dar, după cum bine știți, în România sărbătoarea nu a prins foarte tare, ea manifestându-se, cel puțin la vremea când eram în țară, printr-un număr restrâns de petreceri costumate, ce se țineau în unele localuri. Se pare că nici în Franța tot acest Halloween nu a reușit să pătrundă prea adânc, ba chiar, la fel ca în România și alte țări europene, sărbătoarea a devenit destul de controversată. Nici nu-i de mirare, imaginați-vă francezii, mândrii de originile lor precum li s-a dus vestea, să importe o sărbătoare americană, străină culturii lor naționale!
Insă, lăsând gluma la o parte, nu acesta este motivul principal pentru care sărbătoarea naște dezbateri încă de la sosirea sa pe meleaguri franceze. Unii spun că ar fi vorba de însemnătatea religioasă a sărbătorii, Biserica Catolică dedicând începutul lunii noiembrie onorării mortiilor, prin două sărbători importante: Sărbătoarea Tuturor Sfinților (1 noiembrie) și Ziua Morților (2 noiembrie). Ambele reprezintă un prilej de vizită la cimitire și de reculegere la mormintele celor dragi, un moment în care memoria și amintirile celor trecuți în veșnicie sunt evocate și cultivate. Francezii catolici își cinstesc morții în această perioadă, îngrijesc mormintele, le înfrumusețează cu flori și lumânări aprinse, considerând, deci, perioada nepotrivită pentru sindrofii și distracție de prost gust.
Alții sunt de părere că sărbătoarea de Halloween este artificială, nimic mai mult decât o strategie comercială, o doză de marketing orchestrată de americani și de dorința lor de a globaliza și americaniza planeta. Poate că în SUA sărbătoarea de Halloween are alte semnificații, însă în Franța comercianții au înțeles-o doar ca pe o politică de a vinde mai bine mărfurile.
Sărbătorea de Halloween a început să fie celebrată cu precădere de tineri, care care au văzut în ea o oportunitate de a ieși, de socializa, de a face încă o petrecere și de a se amuza cu prietenii. Degizarile înfricoșătoare și amuzante devenit esențiale, în timp ce unele magazine sau centre comerciale au început să fie decorate în portocaliu și negru, cu dovleci sculptați și lumânări. In ultima vreme? însă, sărbătoarea este din ce în ce mai puțin mediatizată, pierzând progresiv teren printre francezi. Rar ne sună la ușă colindătorii, putini sunt dovlecii așezați la ferestrele caselor din Franța.
Inițial prevăzusem să cioplesc singurul dovleac din grădină, dar pentru că era cam amărât și pentru că am găsit altul mai viguros la prăvălie, i-am cruțat viața. Ce mi-a ieșit vedeți în imaginile de mai jos. Eu zic că nu-i rău pentru început, la anul o să-mi iasă mai bine. Seara, după ce ne-am învârtit în jurul dovleacului, admirându-l pe toate părțile, am trecut la lucruri mai serioase, astfel că ne-am pornit spre castel, pentru a ne delecta cu Recviem de Mozart, în interpretarea orchestrei si a corului Operei din Praga. O să vă povestesc data viitoare despre eveniment, nu vreau să mă lungesc mai mult. Iar după concert am nimerit chiar la o petrecere deghizată. Vorba vine am nimerit, erau niște prieteni costumati ingenios și n-am rezistat invitaţiei la un pahar ... de sange in care pluteau ochi si degete :)).
Una dintre cele mai ingenioase creatii ale gazdei :))
"Voma" era guacamole, iar in dovleac se gaseau cipsurile nachos :))
"Sangele" era de fapt suc de struguri, iar chestiile care plutesc,"ochi" si "degete", erau fructe litchi si gheata :))
***
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiSez-y3fSghzQG-n-pgnPn6wC29srYrRe5H6Oo_Ip1n7kKNcEuj49ouLs70RylTks-EKVEHs1f2XTXf5oPgTeXESVi-iyFsaQXt9p3ex12LarCPoOq0Cre5uZKoBifYEwxjch-L3SRfT6c/s320/apero-dessinatologue.jpg)
Cum a făcut Mosu' ca bicicleta, care vorba aia e voluminoasă, să rămână o surpriză până în ultimul moment e poveste lungă. De fapt sub brad era împachetată frumos doar o cutie care conținea coșul, casca, genuncherele, plus alte materiale suplimentare, ceea ce recunosc a reușit să mă ducă în eroare, în timp ce bicicleta propriu-zisă se afla într-o anexa exterioară. A ajuns "sub brad" exact în momentul când primisem și scotoceam în coșul cu auxiliare. Eram așa de concentrată că nici n-am băgat de seamă când Andrei a adus-o de pe terasă în sufragerie, exact prin spatele meu.
Am ieșit prin spatele casei, am traversat șoseaua Tours-Blois și am luat la pedale drumul ce lungește Loara până la pod, având tot timpul panorama impunătoare a castelului Amboise în stânga. Cu cerul atât de senin și iarba atât de verde pe malul fluviului, zău că aveam impresia că e primăvară. Am traversat primul braț al Loarei până pe île d'Or, insula locuită de pe Loara, și am mers spre capătul ei unde știam că există un parc împădurit foarte mare cu o mulțime de piste asfaltate sau nu, numai bune de biciclit. Era multă lume la plimbare tindnd cont că era Crăciunul. Majoritatea pe jos, doar eu cu bicicleta, ceea ce m-a bucurat într-un fel, că oamenii se mai gândesc și la mișcare de sărbători nu numai la mâncare. Pe de altă parte aici nu se mănâncă nici mult, nici greu, îmi amintesc când o prietenă franțuzoaică a nimerit la noi de sărbători a rămas un pic uimită de ce și cât mâncăm în această perioadă.